22 de april
Hai la un colaj de trei!
RESPIRĂ-MĂ ŞI PE MINE
...ating palele vântului
cu colțurile gurii,
buzele tremură-n suspin,
parc-au atins sărutul tău...
ori numai zâmbetul!
ori numai privirile!
râuri zglobii
sfredelind tăcerea pietrei
ce-și refuză să se înece...
cetina bradului suspină și ea,
un suspin verde!
profund...
o incantație onirică,
de unde mă irump
din stavila de ne desparte...
hei-hei...
strig din inimă juruință tăcerii,
hei,
sunt aici!
sunt aici...
năvalnice clipe dau iama
să-ți fie,
care mai de care!
respir...
respiră-mă și pe mine!!
îngân,
i apoi pot să mor!
și apoi...
dar respiră-mă!
(Părăsit la picioarele podului)
16. DAR NU MĂ MOR
... ploaia ne dilată spațiul
unde ne joacă, totuși, singurătatea ...
asesori populari, născuți din năduful
acoperit de nori incandescenți,
strigă tribunalului nedreapta
încorsetare la care am fost acuzați,
dar juriul nu pare să ia sama,
nici presa unor vremuri parazite,
chiar dacă informul net
se dedă primului joc de șah,
contra restului lumii ...
și unda divinului mă adoarme
în pofta de a te telefona,
somnul înlemnindu-mi
până și puterea visării,
dar nu mă mor !!
și nu mă mor pentru că ...
pentru că ...
mi-am dat valența iubirii de tu
ultimului meu strat de nuroni,
electrizați în amorful
timpului ce se plouă ancestral
tot pomenindu-mi diluviul
când încărcătura de nămol
a dat fertil lumii ce s-a reîncarnat,
penele trecându-se în păr
și privirile semănând curcubeul iubirii
de unde mi-aș vrea adăpa cuvântul
dătător roșului în sânge,
tu mi-așteaptă ploaia să mi te strige
și-mi rupe singurătatea ce mă doboară
prin sărutul dat mie de prima oară ...
(Baladă pentru tine Cititorule)
ODISEIC - TRUP DIN NETRUP
... hai că inima mi-am îmbunat-o !
să zicem ...
dar ce să mă fac de celelalte ale mele,
rezmerița era atât de mare că hărmălaia
spărgea neliniștile munților
Babele simțeau în tălpi viscerele telurice
și întrebau Sfinxul de-i a bună ori nu,
nopțile, una după alta, se rezemau de urechile
zorilor, să se fie sigure că aceștia nu vor spune
soarelui frământul din mine,
dar, ți-ai găsit !
violul inimii stârnise curiozitatea
și nu doar că se cerea tribunal ... ce ușor s-ar fi fost !
dar tot ce era parte bărbătească se trecea
prin autodenunț !!
ca să vezi !
numai o ursitoare, părăsită de toți și de toate,
cam tembelă, e adevărat,
revendica șosetele de culoare roz !
dar atâta se trebui celor trei magi, doar atâta ...
ei, care atâtea povești aduseseră lumilor,
încercau să mă substituie: cum, tu ?... aș !!
ca și cum ei născociseră totul !
ei auziseră Orologiu încurcat cu miezul de noapte,
ei bănuiseră NETRUPUL ... ei,ei, ei ... ei și pace !
ce era să fac ?
iar de nu toți se vor retrage în locurile lor,
singura soluție ...
înc-o revoluție !!
zâmbeam tâmp, la câte habar n-aș fi avut să se fie
de prezent, și mă gândeam la ce jind mă păstrează
întru tine, că m-aș fi rămas mult și bine fără inimă,
mult și bine ...
oricâte perechi de șosete roz s-ar fi adus,
oricâtă ferfeniță ar fi ilustrat,
cu sau fără sutien,
cu sau fără chiloți
nu mi-ar fi putut păta iubirea oricâți s-ar fi fost la un loc,
toți !
moartea !
de m-ar fi prins fără bătăi, m-ar fi întrebat mai întâi:
sigur TRUPUL dinspre ea vrei să-l smulgi ?
NETRUPUL de cioplești, cum e ea vrei s-arăți ?!
și m-aș fi lăsat de murit,
dar din ideea de tu nu m-aș fi lăsat târât !!
frunte plecată ție, Cinstite Cititorule!
da, Doamne, io, Monstrul de pe DILIMANDJARO!
Marian Bescuca
Niciun comentariu:
Trimiteți un comentariu