Căutare- Camelia Radulian
Țin luna în dinți
și-n picioare, copita pământului spartă
hoinăresc într-un cerb,
dar nu ca toți cerbii,
desenat pe o hartă.
Aproape îmi leg sângele de un tei,
să nu plece pe dealuri,
să nu își rupă fruntea sticloasă
de maluri,
să nu se îmbete într-o fată frumoasă,
îmbrăcată în cuie și lemn
dintr-o patrie joasă
ah, duhnind neomenesc
a catifea și uitare.
Rochiile ei dansează cu șerpii
din mare
în timp ce îmi spun
pământul din mine e tandru și bun
încape-ntr-o floare
legată cu lanțuri de-o lumânare
vine-n aerul meu,
nu mai are răbdare,
se varsă cu ape și pești în calendare
mă caută în jur,
iar în jur poate nu e nimic de găsit,
nici de plecat, nici de venit, nici de cuțit.
Oare?...
Țin luna în dinți ca pe un frâu,
poate curg printre pietre,
poate sunt râu
poate
în genunchi am flori de lucernă.
Urmele mele mergându-mă
îmi vor zdrobi
părinții sub pernă.
Niciun comentariu:
Trimiteți un comentariu